(untitled) (Romanian Journal of Analytic Philosophy, 2025)
Unele cărți conțin, undeva din adâncul lor, fraze cu implicații existențiale care nu doar uimesc orice gândire, ci o obligă să înțeleagă sensul lor. Mircea Florian, în ”Recesivitatea ca structură a lumii” (1983; de aici înainte voi folosi prescurtarea RSL) scrie: ”Recesivitatea este factorul tulburător, neliniștea lumii, asimetria cosmosului. În această structură complexă, anume recesivitatea, rezidă tragicul lumii.” RSL este o carte despre noțiunile prime ale gândirii noastre, despre conceptele-perechi prezente în arhitectura noastră cognitivă. Aceste noțiuni sau categorii sunt noțiuni aflate într-un raport de opoziție, de contrarietate și, mai precis, de recesivitate: noțiuni pozitive opuse, dintre care una are caracter dominant, iar cealaltă, cea care vine după, deci recesivă, are o semnificație superioară. Fiind un studiu despre noțiuni, RSL ar putea fi interpretată ca fiind o carte despre limbaj. Limbajul însă, în viziunea lui Mircea Florian, reflectă structura gândirii, iar gândirea reflectă structura lumii. Ontologia are prioritate în fața mentalului și a semanticii. Am putea spune că este un tratat metafizic clasic despre categorii. Mircea Florian nu vorbește însă de categorii deoarece consideră că acest termen este „contaminat de subiectivism, pe linie kantiană” (RSL, Vol. I, 83). Dar atunci despre ce fel de proiect metafizic este vorba în RSL? Ce tip de discurs filosofic ne este propus și care, în principiu, ne permite să înțelegem tragicul și neliniștea lumii? Scopul principal al analizei mele va fi, în primul rând, să răspund la această întrebare. În al doilea rând, voi încerca să răspund la o altă întrebare, anume dacă nu cumva recesivitatea este o structură nu a lumii (deci ontologică), ci mai degrabă a unor limbaje (și, ca atare, conceptuală).